Terbovens tillförordnade ministrar

Terbovenstillförordnade ministrar

Efter att ha blivit avsatt hade Vidkun Quisling bara ett mål: Att komma tillbaka till regeringen. Från april till juli levde han i skuggan av Terboven och hade inget att göra med förhandlingarna mellan rikskommissariatet och Stortingets presidium.

De provisoriska ministrarna sammanträdde för första gången den 26 september 1940.

Quisling fick ingen uppmärksamhet från Hitler och träffade inte föraren förrän i mitten av augusti. Hitler var helt inställd på att anfalla och tvinga Frankrike på knä. Han lyckades i mitten av juni, efter att attacken hade inletts den 10 maj.
Hitler höll fortfarande sin hand över Quisling, till Terbovens stora förtret. När rikskommissarien avbröt förhandlingarna, lade ner förvaltningsrådet och skrinlade planerna på att inrätta ett riksråd, utsåg han fjorton så kallade provisoriska ministrar, var och en ansvarig för sitt eget departement. Han hade nu med våld skapat en civil regering bestående av tyskvänliga politiker, till största delen bestående av NS-människor. Så vad skulle han göra med Vidkun Quisling? Quisling fick inte någon ministerpost, men han deltog i de veckomöten som hölls.
Det fanns tio medlemmar av Nasjonal Samling (NS) och tre partilösa medlemmar som skulle vara "opolitiska". Var och en av dem ledde ett ministerium för Terbovens räkning, och de utgjorde inte en regering i den mening som avses i konstitutionell lag. Deras första möte ägde rum den 26 september 1940. Quisling ledde de regelbundna mötena mellan ministrarna på torsdagar, medan ministerkonferenserna på fredagar leddes av den äldste närvarande personen. Efter ett år beslutade Terboven att de tillförordnade ministrarna skulle ha titeln "minister".
Från och med december 1940 började ministrarna från Nationella samlingspartiet att träffas med Quisling för att konferera. Varje fredag hölls i kabinettrummet på Victoria Terrace en kabinettskonferens där alla, inklusive de tre opolitiska ministrarna, deltog och som leddes av den äldste närvarande personen. I verkligheten hade varje minister sitt eget departement som de skötte för Terboven, inte för Quisling.
Titeln "kommissarische Staatsräte" kommer från tyskans "kommissarische Staatsräte" och är avsedd att vara tillfällig eller vad vi idag kallar konstituerad. Trots detta har uttrycket "provisoriska ministrar" blivit vanligt förekommande.
För Terboven var detta arrangemang en kompromiss. Han hade förespråkat direkt tyskt styre och ville till varje pris undvika att ge Quisling en ledarroll, eftersom han trodde att det skulle leda till ytterligare folkligt motstånd. Quisling hade dock Hitlers stöd och kunde inte ignoreras. Dessutom var det Hitlers önskan att NS skulle få en plats i Norges regering.
Den planerade mandatperioden för de provisoriska ministrarna, som utlovats till Quisling, var sex månader, men blev 16 på grund av krigets utveckling. Framför allt innebar det tyska fälttåget mot Sovjetunionen sommaren 1941 att Hitler inte kunde bry sig om detta.
En händelse som ökade den militära uppmärksamheten på Norge var Lofotenräden den 4 mars 1941. Cirka 500 brittiska och norska kommandosoldater attackerade fyra platser på Lofoten. De förstörde tusentals ton fiskolja, sänkte många viktiga fartyg och förde flera hundra norrmän och tyska fångar tillbaka till England. Hitler var rasande över att de allierade kunde anfalla honom i flanken på en av de mest sårbara platserna och beordrade att 160 artilleribatterier skulle skickas till Norge för att förstärka landets kustförsvar. Detta blev startskottet för byggandet av Festung Norwegen, som pågick under hela kriget och tog enorma resurser i anspråk från Tredje rikets krigföring, både vad gäller personal och materiel.
Under denna period av provisoriskt styre ledde Quisling som partiledare veckovisa möten med ministrarna och förberedde sin återkomst som premiärminister.
Varken utrikes- eller försvarsministeriet existerade i denna "regering". Justitiedepartementet blev en avknoppning i form av Polisdepartementet under Jonas Lie. Ett norskt sjöfartsdepartement inrättades också, något som vi inte hade haft tidigare. Större delen av den norska handelsflottan befann sig utomlands och i allierad tjänst. I god nazistisk tradition inrättades ett idrotts- och arbetsförmedlingsdepartement under ledning av Axel Stang. I själva verket hade Terboven valt att ge de viktigaste departementen till de medlemmar som inte var med i Nasjonal Samling. Dessa var finansministeriet, försörjningsministeriet och handelsministeriet.
Den provisoriska regeringen var varken fågel eller fisk - varken norsk eller tysk. Det var inte en Quisling-regering eftersom han själv hölls utanför den. Quisling hade möten med dem som var medlemmar i NS, och de hade svurit trohet till honom. Det var inte en Terboven-regering, eftersom han var skyldig att utse den.
Denna lösning var inte tillfredsställande för någon. Varken för Terboven, Quisling, Raeder eller den nazistiske ideologen Rosenberg, de två sistnämnda hade kämpat hårt för ockupationen av Norge.
Terboven låg efter i sin plan att rensa upp i Norge, precis som Hitler hade förväntat sig. Den tyske nazisten ville gå vidare med sin karriär och inte sitta här i norr, långt från händelsernas centrum - Berlin. Quisling gick framåt på flera fronter och påverkade sitt medlemsantal, som nu hade börjat öka drastiskt. NS hade nu maktmonopol, tyska subventioner och stöd från NSDAP. Hans ställning var oklar - för alla, inklusive honom själv.
Omorganiseringen av samhället inleddes med en rad förordningar som förberedde övergången till korporativt styre, och medlemstalet i Nasjonal Samling ökade. Hösten 1941 hade partiet 35.000 medlemmar, vilket Quisling ansåg var tillräckligt för att styra Norge. Senhösten 1941 flyttade Quisling och hans hustru Maria till Villa Grande i Huk på Bygdøy och döpte residenset till Gimle.
När förvaltningsrådet upplöstes den 25 september berodde det också på att tyskarna ständigt kringgick rådet när det passade dem. Didrik Arup Seip nämner särskilt avskedandet av Oslos polischef och hävdar att Quisling låg bakom det. Det är möjligt att Quisling hyste agg mot polismästaren när han inte dök upp på Stortinget under sin första regeringsperiod. För Seip var det uppenbart att Quisling tilläts regera i bakgrunden utanför förvaltningsrådets mandat.
Detta nya arrangemang gjorde NS mycket mer brysk och självsäker i samhället, till norrmännens stora förtret. Partitidningen Fritt Folk skrev att Vman nu stod på tröskeln till den nya tiden, och att Solkorsets nya dag grydde".
Torsdagen den 26 september, den nya regimens första dag, höll Vidkun Quisling ett tal om "Det nya Norge" i Hantverkssalen i Oslo. Hirden representerades av ett band och höll ett möte. Petitionen löd: "Herdar - kom fram. Ta med dina bekanta - kampen är nu för varje enskild norrman!"
På universitetet hade ungdomar från Nasjonal Samling ställt till med bråk på studenternas kafé Aulakjelleren. De hade blivit utslängda och utanför kastades förolämpningar mellan politiska motståndare. Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla"
Samtidigt som Terboven höll sitt tal den 25 september avskedades polischefen i Oslo, Kristian Welhaven. Fram till dess hade ockupationsmakten inte lagt sig i polisens arbete i någon större utsträckning. Polisen hade inte valt sida utan fortsatt sitt arbete med att upprätthålla lugn och ordning. Den nya organisationen, med Jonas Lie som minister i Rikspolisstyrelsen, innebar förändringar och Welhaven fick då sparken.
Det som sedan hände var att alla politiska partier förbjöds och upplöstes, endast Nasjonal Samling var tillåten. Partikontor genomsöktes och arkiv beslagtogs. Många partier har idag hål i sina arkiv just på grund av det som hände hösten 1940. Även Tiden Norsk Forlag, som av tyskarna betraktades som ett kommunistiskt förlag, utsattes för en razzia av SS.
Denna omorganisation som Terboven initierade kom som en chock för många. Det fanns en förståelse bland förhandlarna att saker och ting skulle förändras om deras förhandlingar inte gick bra, men när de provisoriska ministrarna utsågs över en natt blev förhandlarna chockade. Nu kom det som de hade fruktat mest.
En av de saker som blev ett problem var den norska kyrkobönen. Berit Nøkleby skriver i sin bok Ny organisationatt biskop Berggrav var snabb med att ändra bönen, som ursprungligen hette: "Håll din skyddande hand över vårt folk och fädernesland och över våra landsmän i fjärran och på havet. Bevara och välsigna vår konung och hans hus, riksdagen, konungens råd och alla våra myndigheter." Berggrav upprepade bönenoch avlägsnade all statsmakt, medan vissa präster fortsatte som förut, och många av dem fängslades. Vissa tog en "konstpaus" och lät församlingen fylla i de ord som saknades. Detta visar hur invasivt Terbovens nya system var.
Den nya regimen var det nya regeringssystemet i Norge, som i stort sett skulle likna det som rådde under resten av kriget, med några mindre justeringar. Rikskommissarien Josef Terboven var Norges ende och obestridde ledare, med endast Adolf Hitler ovanför sig. De utnämnda kommissarieministrarna var nu hans frontfigurer som skulle skjutas fram till fronten och göra jobbet för hans räkning.
På sätt och vis ledde detta till att norrmännen fick utföra de impopulära uppgifterna, vilket gjorde hela regeringen impopulär bland norrmännen. Det blev svårt att skilja mellan vad som var tysk och vad som var Quislings politik. Därför var det Quisling som fick skulden för sådant som tyskarna ville genomföra, bland annat ett antal dödsdomar.
Det är vid denna tidpunkt som motståndsrörelsen vaknar i Norge. Det fanns inte längre något hopp om att landsrådet, med en majoritet av norska politiker, skulle kunna styra landet genom kriget. Nu måste man kämpa för att behålla det norska och inte minst besegra dem som hade erövrat landet och infört ett styre som man inte ville ha.

"Hitler var rasande över att de allierade kunde attackera honom i flanken på en av de mest utsatta platserna"

Terboven välkomnar sina nya uppdragsgivare.

ministrarna

Thorstein Fretheim, jordbruksminister (NS)

Albert Viljam Hagelin, inrikesminister (NS)

Tormod Hustad, arbetsmarknadsminister (NS)

Kjeld Stub Irgens, minister för sjöfart (NS)

Sigurd Johannessen, handels- och industriminister (icke partibunden - opolitisk)

Jonas Lie, polisminister (NS)

Johan Lippestad, minister för sociala frågor (NS)

Gulbrand Lunde, kultur- och informationsminister (NS)

Birger Meidell, minister för sociala frågor (NS)

Øystein Ravner, minister för försörjningsfrågor (icke partibunden - opolitisk)

Sverre Riisnæs, justitieminister (NS)

Erling Sandberg, finansminister (icke partibunden - opolitisk)

Ragnar Skancke, kyrko- och utbildningsminister (NS)

Axel Stang, arbets- och idrottsminister (NS)

Nasjonal Samling spenderade mycket pengar på affischer och propaganda. Den här affischen är från före kriget och uppmanar människor att rösta på partiet. Under kriget var NS det enda lagliga partiet.

"Universitetsledningen uppmanade till lugn och ordning bland studenterna med "Värdighet, lugn, disciplin: motsatsen skadar oss alla."